Балансът между професионалния и личния живот е голяма работа. Стотици корпоративни обучители предлагат семинари, пишат се хиляди книги и милиони хора всеки ден се опитват да го постигнат. Всеки иска да бъде успешен в бизнеса и все пак да има удовлетворяващ личен живот.
Малцина обаче забелязват, че понятието "равновесие между професионалния и личния живот" прехвърля отговорността за създаването на този баланс на служителя. По този начин работодателите са свободни да налагат изисквания на служителите си, без оглед на ефекта от тези изисквания върху живота на работниците.
Не винаги е било така. Преди 1980 г. никой не говори за равновесие между професионалния и личния живот, защото повечето хора работят по 40 часа седмично. Работата до късно не е нещо необичайно, но е белег на глупост да се нуждаеш от допълнителни часове, за да свършиш ежедневната си работа.
Днес е точно обратното - наемният работник, който настоява да работи само 40 часа седмично, вероятно ще бъде сметнат за мързелив или просто за луд. Въпреки че има изобилие от доказателства, че дългите часове ви правят по-малко продуктивни, 60-, 70-, 80-часовите седмици са нещо често срещано.
В днешно време ако работите за себе си или сте управител на собствена фирма и искате да работите по 100 часа седмично, това зависи изцяло от вас. Това е глупаво решение, но вие контролирате времето си и можете да бъдете балансиран или небалансиран, колкото си поискате.
Но случаят не е такъв, ако сте служител. Ако ръководството ви затрупва с повече работа, отколкото някой би могъл да свърши в рамките на 40-часова работна седмица, предположението, че се нуждаете от "баланс между работата и личния живот" е просто сипване на сол в раната.
![Постигането на равновесие между работното и личното време понякога е огромна тежест](https://webnews.bg/uploads/images/71/6871/326871/768x432.jpg?_=1512144607)
Източник: iStock
Постигането на равновесие между работното и личното време понякога е огромна тежест
Това е особено вярно, когато съветите идват от хора като Шерил Сандбърг, Ариана Хъфингтън или Иванка Тръмп. Всеки от тях има лични асистенти и прислужници, които са ангажирани с досадните ежедневни задължения на елитните си работодатели.
Нещата стават още по-лоши, тъй като след появата на смартфоните много компании изискват и очакват от служителите си да са "на повикване" по всяко време. Макар повечето компании да се преструват, че такава допълнителна работа е доброволна, те деликатно я насърчават и със сигурност никога не я отказват.
Никога няма да чуете или видите собственик (или управител) на фирма да укорява подчинените си за това, че са работили извънредно и са отговаряли на имейли посред нощ.
Балансът между професионалния и личния живот е нагла лъжа, защото прикрива истинския проблем - неплатения извънреден труд - и по този начин възпрепятства реалното решение, което е съвсем просто - възстановяване на 40-часовата работна седмица и премахване на неплатения извънреден труд.